вганяти
ВГАНЯ́ТИ¹ (УГАНЯ́ТИ), я́ю, я́єш і рідко ВГО́НИТИ (УГО́НИТИ), ню, ниш, недок., ВВІГНА́ТИ (УВІГНА́ТИ) і рідше ВГНА́ТИ (УГНА́ТИ), вжену́, вжене́ш, док., перех.
1. Примушувати зайти, вбігти, потрапити в що-небудь; заганяти.
Штуркає Данило Млака, Щоби рака вгнать до сака — Е, та де там, все пусте! (Фр., XIII, 1954, 250);
На перших же хвилинах ми увігнали [в сітку] противнику другий м’яч і далі продовжували гру під безперервні овації глядачів (Ю. Янов., II, 1954, 26).
◊ Ввігна́ти в гріб (гроб) кого — призвести до смерті.
Невже вона..? Та, якої нагле і загадкове щезнення ввігнало в гріб її батька..? (Фр., IV, 1950, 350).
2. З силою всаджувати, встромляти щось куди-небудь.
Макаренко знову зайняв своє місце на узліссі, вганяючи в гніздо кулемета нову касету (Стельмах, Вел. рідня, 1951, 866);
Котигорошко, як махнув булавою, як ударив змія, — ввігнав його в залізний тік по коліна (Укр.. казки, 1951, 96);
Тоська вийняв фінку з білою кістяною ручкою і спритним рухом угнав її гострим лезом у стіл (Тют., Вир, 1964, 362);
— Стоїть польська охорона на кордоні, не пустить. А пробиватимешся — кулю в тебе вженуть (Цюпа, Назустріч.., 1958, 44).
3. Доводити кого-небудь до якогось стану (звичайно неприємного).
Наївне запитання це знову вганяє Володьку в пароксизм люті (Ю. Янов., IV, 1959, 80);
Коли повертала [Олена] назад, мрячив дощ, над чорними полями низько кружляло гайвороння і своїм криком вганяло в сум (Панч, II, 1956, 496).
◊ Вганя́ти (ввігна́ти) в піт:
а) примушувати багато і напружено працювати.
Це була, здебільшого, сірома, що утікала від шляхти, а то й від заможних козаків, які ще гірше за панів вганяли в піт своїх наймитів (Панч, Гомон. Україна, 1954, 223);
Полковник встиг добре ввігнати в піт і Полупенка, й Карпа (Ю. Янов., Мир, 1956, 123);
б) розхвилювавши кого-небудь чимсь, викликати у нього спітніння.
Я тільки здогадалась по руках, що вона [мама] зачасто підносить до обличчя хустину. Напевно, моя поведінка увігнала її у піт (Вільде, Сестри.., 1958, 543).
4. розм. Витрачати на щось певну суму грошей.
— Це хтось двигонув собі [хату], так двигонув! Це, брат, не одну тисячу вгнав (Головко, II, 1957, 19).
ВГАНЯ́ТИ² див. уганя́ти².
ВГАНЯ́ТИ³ див. уганя́ти³.
Значення в інших словниках
- вганяти — вганя́ти 1 дієслово недоконаного виду встромляти вганя́ти 2 дієслово недоконаного виду гнатися за ким-небудь розм. вганя́ти 3 дієслово недоконаного виду заганяти розм. Орфографічний словник української мови
- вганяти — Вганя́ти. Бігати, гасати, шукаючи когось, щось. В комнату влетів Грінка. — На маєш! — викликнув він, видивляючи ся на Самсонюка, — я за ним вганяю по всіх усюдах, а він тут сидить! (Галіп, 99). Українська літературна мова на Буковині
- вганяти — I (уганяти), -яю, -яєш і рідко вгонити (угонити), -ню, -ниш, недок., ввігнати (увігнати) і рідше вгнати (угнати), вжену, вженеш, док., перех. 1》 Примушувати зайти, вбігти, потрапити в що-небудь; заганяти. Ввігнати в гріб (гроб) кого — призвести до смерті. Великий тлумачний словник сучасної мови
- вганяти — ВГАНЯ́ТИ¹ (УГАНЯ́ТИ), я́ю, я́єш, рідко ВГО́НИТИ (УГО́НИТИ), ню, ниш, недок., ВВІГНА́ТИ (УВІГНА́ТИ), рідше ВГНА́ТИ (УГНА́ТИ), вжену́, вжене́ш, док. 1. кого, що. Примушувати зайти, вбігти, потрапити в що-небудь, кудись; заганяти. Словник української мови у 20 томах
- вганяти — вганя́ти / ввігна́ти в піт (в ми́ло) кого. Примушувати кого-небудь багато і напружено працювати. Це була здебільшого сірома, що утікала від шляхти, а то й від заможних козаків, які ще гірше за панів вганяли в піт своїх наймитів (П. Фразеологічний словник української мови
- вганяти — ВИТРАЧА́ТИ що (використовувати, вживати гроші, майно з певною метою), ТРА́ТИТИ, ЗАТРА́ЧУВАТИ, ЗАТРАЧА́ТИ, ВИТРА́ЧУВАТИ, ВКЛАДА́ТИ (УКЛАДА́ТИ), ПРОТРА́ЧУВАТИ розм., ПУСКА́ТИ розм.; ПРОЖИВА́ТИ (на прожиття); ПРОЇДА́ТИ розм. Словник синонімів української мови