відірваний
ВІДІ́РВАНИЙ, а, е.
Дієпр. пас. до відірва́ти.
Ходім і однімем своє, неправдою взяте у нас і батьків наших. Одберімо хліб свій кривавий, для розкошів одірваний од голодного рота (М. Коцюбинський);
Відірвана від народу, не чуючи в себе міцного ґрунту під ногами, українська старшина хилилася в політиці, хилилася і в культурнім національнім житю [житті] та з легким серцем приймала чужі звичаї, чужу мову, чужу культуру (М. Грушевський);
* У порівн. А що, якби був .. справді спалив мої папери? Адже був би я самісінький на світі, як лист, відірваний від дерева (І. Франко);
// віді́рвано, безос. пред.
Махідевран відірвано від її сина, відвезено на острів у Мармарі, в старий літній сераль, у самотнє ув'язнення (П. Загребельний);
“Ще чверть серця одірвано”, – занотувала Людмила Михайлівна Старицька-Черняхівська, переживаючи втрату Миколи Лисенка (із журн.).
◇ (1) Віді́рваний (відрі́заний) від [бі́лого] сві́ту – який не має зв'язку з навколишнім середовищем; ізольований.
Берегова стежка була затоплена, і з боку моря село було одрізане од світу (М. Коцюбинський);
Печеніги хочуть спершу підійти підковою до Києва і, якщо місто не відчинить ворота, то замкнути його петлею. Відірвані від білого світу, кияни довго не зможуть витримувати облогу (Б. Лепкий).
Словник української мови (СУМ-20)